JAUME BOFILL I MATES

Sobre Jaume Bofill i Mates s'ha escrit ja molt. La seva figura política, humana i literària ha estat glossada en diverses ocasions. Per aquest motiu, la nostra ressenya serà força més breu que la que hem dedicat a Nicolau.

El 30 d'agost de 1878 naixia Jaume Bofill i Mates en el número quatre del carrer de les Valls, a la vila d'Olot. Pocs dies després tingué lloc el bateig del nou nat a la parròquia de Sant Esteve d'Olot. La seva mare, Na Margarita Matas i Baró, era natural de la Garrotxa. El seu pare, en Joaquim Bofill i Noguer, nascut a Viladrau l'any 1846, s'havia establert a Barcelona, on havia prosperat amb un negoci de betes i fils, instal·lat al carrer Carders. De jove, i seguint la tradició familiar, havia lluitat en les files carlines, on havia arribat al grau d'oficial. Jaume era l'hereu de quatre germans; el seguiren en Francesc, en Joan i la Carlota.

La família paterna provenia de Viladrau. Els avis tenien un considerable patrimoni en terres al Montseny. Jaume Bofill s'hi sentí sempre lligat: La muntanya pairal constituïa el seu recer predilecte i el seu espai natural:

"Era Bofill i Mates tant del seu Montseny familiar, que en el domicili barceloní es movia com una barreja de vicari rural, de silvestre follet faceciós i de jaio rebaixat amb una fulla de menta al llavi i una vareta de faig als dits. (...) Encara que fos un subjecte perfectament civilitzat (...), jo me l'imaginava dormint amb estrenyecaps i amb llargues camises de franel·la; me l'imaginava bevent infusions d'herbes especials i tastant ratafies difícils; aconsellant untures de fel de salamandra o de sagí de moltó i passant el rosari voltat de comares grasses, brutalment encotillades; i me l'imaginava sobretot a la matinada, llepant-se en els llavis la mínima deixalla d'una torrada amb oli i sucre i aclofat i murri, engaltant l'escopeta de dos canons i engegant una perdigonada criminal en el pit d'un tudó sense parella"1.

La seva infantesa es desplegà sota l'ombra del pare, un home auster i de profunda religiositat, format en els principis del tradicionalisme, que marcà profundament la personalitat de Jaume Bofill. Ell, però, volgué renovar aquesta herència amb el segell del civisme i l'esperit liberal:

"Més tradicionalista que ningú, havia volgut netejar la tradició d'això que alguns només hi estimen: el rovell, externa esclerosi que n'ha impedit la continuïtat funcional. Amb la paraula i l'exemple, predicava la civilitat i l'esperit de convivència entre els homes i els pobles"2.

Cursà els primers estudis en una escola del carrer de Mercaders i els de batxillerat, a l'Institut General i Tècnic. L'any 1893 ingressà a la Universitat de Barcelona i es matriculà a la Facultat de Filosofia i lletres; l'any següent començà Dret i es llicencià l'any 1900. Al cap d'un any, obtingué la llicenciatura en lletres. Simultàniament, es doctorà a Madrid, primer en Dret i després, en Filosofia.

Acabat el període de formació acadèmica, Bofill es sentí atret per la vida eclesiàstica. No sense dubtes, inicià estudis lliures al seminari de Barcelona. Uns anys més tard es convencé de la seva manca de vocació real i, influït per Josep Carner, abandonà la teologia i es donà d'alta en el Col·legi d'advocats de Barcelona: començà com a passant en bufets de prestigi reconegut, fins que obrí el seu propi despatx. Més tard, obtingué el lloc d'administrador de l'Hospital Clínic de Barcelona, on treballà fins a la seva entrada en política.

El lligam amb l'església però, no l'arribà a perdre mai. Així, el sabem membre actiu de la Congregació Mariana de Barcelona, fundada pels Jesuïtes de Casp, i, molt especialment, de la seva secció literària, l'anomenada "Acadèmia Catalana". La institució havia estat inspirada pel bisbe Torras i Bages, que havia d'exercir en Bofill una notable influència. Els jesuïtes Marià Clavell, Ignasi Casanovas i Lluís Fiter la dirigiren i s'encarregaren de reunir en vetllades culturals i literàries un bon esplet de la joventut intel·lectual de l'època. També col·laborà assíduament en les revistes "La Creu del Montseny" i "Montserrat", on publicà els seus primers poemes.

No ens correspon aquí de comentar la trajectòria literària i poètica de Bofill, que d'altres ja han estudiat a bastament. Consignem, tan sols, que el seu prestigi i el reconeixement a la seva obra es va consolidant en els primers anys del segle. El 1904 rep la Flor Natural en els Jocs Florals de Ciutat de Mallorca i el 1908 surt publicada la seva primera obra poètica, La muntanya d'ametistes, amb pròleg d'Eugeni d'Ors. Així mateix, guanyà la Flor Natural i la Viola als Jocs Florals de Barcelona dels anys 1912 i 1913, respectivament.

L'any 1907 prenia una decisió important després d'haver superat una sèrie de dubtes morals: el 22 de març es casava amb la seva cosina, Margarida Bofill i Gallés.

Al cap d'un temps, i de la mà de Josep Carner, Bofill entrava en l'òrbita de les Joventuts de la Lliga Regionalista. Prat de la Riba l'animà a col·laborar a "La Veu de Catalunya" i, des del primer moment, Bofill captivà els lectors amb la prosa, acurada i àgil, dels seus articles. Domènec Guansé ho recorda en aquests termes:

"Repassàvem mentalment els editorials, els discursos, els llibres. Se'ns feia avinent la rara comprensió del geni del seu poble que en tots ells hi havia, de les dormides possibilitats innumerables. Admiràvem, encara la subtilesa de les editorials, el gust per la precisió, que el menava a posar ben bé els punts damunt les is, i l'irònic capteniment cortès amb que hi tractava els adversaris"3.

Auspiciat per Prat de la Riba, l'ascens de Bofill en el si de la Lliga fou fulgurant. L'any 1910 era ja redactor de "La Veu" i signava la seva primera editorial el 2 de juny. Poc després n'era nomenat redactor en cap. Simultàniament, començava a destacar com a orador en mítings i conferències.

Els dirigents de la Lliga no dubtaren a proposar el seu nom com a candidat a regidor per l'Ajuntament de Barcelona, en les eleccions municipals de 1913. Acceptà la responsabilitat, tot i que mai no es considerà -com no ho féu tampoc Nicolau- un polític professional. Les eleccions eren convocades per al 9 de novembre i Bofill sortí escollit regidor pel districte III. Al consistori, destacà ben aviat per la fermesa de les seves posicions i la capacitat d'organització. La problemàtica i, sobretot, la reivindicació de la llengua l'ocupà en els primers anys de dedicació política. El 1915 publicava La Llengua Catalana a l'Ajuntament de Barcelona, i el 22 de febrer de 1916, ell mateix hi pronunciava un discurs en defensa de l'ús del català, que obtingué un ampli ressò a la premsa. Immediatament es produïren manifestacions de suport i adhesió, que "La Veu" va anar recollint. Dues ens han semblat especialment il·lustratives; la de l'Ateneu autonomista del districte VI:

"Estimat company: la vostra ardorosa defensa de la parla catalana, ha tingut la virtut de repercutir en el cor de tots els fills d'aquesta terra"4,

I la de la Joventut Catòlica Regionalista de Girona:

"Vostre parlament a l'Ajuntament barceloní fou una bella i brillant peroració, però més que tot, una afirmació valenta de patriotisme."5

Com a regidor de l'Ajuntament, Bofill estigué, primer, a la Comissió de Governació i, posteriorment, a la Comissió de Cultura, des de l'any 1914. En aquesta darrera, es convertí ben aviat en líder indiscutible, sense cap altra limitació que la que li suposava haver de comptar amb la minoria radical.6 Hi dugué a terme una tasca seriosa d'organització i renovació que incidí, de manera especial, en el terreny educatiu. Des de la Comissió, posà en marxa el projecte que havia de permetre crear la xarxa d'escoles municipals de Barcelona. Impulsà la creació d'un Arxiu Històric per a la ciutat -que tingué Agustí Duran i Sampere al front- i d'un Museu de Ciències Naturals. El bienni següent s'incorporava a la Comissió d'Hisenda i, des d'allí, es preocupà que els projectes endegats comptessin amb la dotació econòmica necessària per poder prosperar.

Mentrestant, s'havia produït un fet important: la creació, el 1914, de la Mancomunitat de Catalunya, reunint en el seu si les quatre diputacions provincials. Fou, per al catalanisme polític, l'eina que li permeté de dur a terme el seu programa de construcció nacional i cultural. Enric Prat de la Riba en fou el primer President i la figura senyera: ell la dotà dels mecanismes necessaris perquè actués com un òrgan de govern. Comptava, així, amb una Presidència, un Consell permanent i una Assemblea general -reunió dels 96 diputats provincials.

El maig de 1919 es celebraven eleccions a diputats per la Mancomunitat. Bofill sortia escollit i s'incorporava el mes de juliol, al Departament de Cultura. Des d'allí, passà a formar part del Consell d'Educació General i del Consell de Pedagogia. S'anava consolidant, així, després d'uns anys d'experiència i gestió administrativa, el seu perfil d'home polític; un perfil, tanmateix, peculiar:

"D'en Bofill patriota; d'en Bofill poeta; d'en Bofill orador, n'han parlat molts. Sols episòdicament s'ha parlat d'en Bofill polític; talment com si aquesta qualitat se li volgués negar o se li reconegués en un grau molt inferior a les abans esmentades. I no és veritat. En Bofill fou un gran temperament polític. El que hi ha és que fou un polític a la seva manera, d'un tipus rar, que no es veu sovint en les nostres latituds. Però aquesta excepcionalitat del temperament polític de Bofill, és, als meus ulls, el que li dóna major importància i li assegura de cara a l'esdevenidor, un lloc assenyalat entre les personalitats polítiques de la Catalunya renaixent".7

L'activitat política d'aquests anys coincidí amb un dels moments més àlgids de la seva trajectòria poètica. El 1913 publicava Somnis; el 1918 sortia La ciutat d'ivori i el 1920, Selvatana amor. La seva obra era reconeguda en cercles literaris i el 1919 ingressava a l'Institut d'Estudis Catalans

L'any 22 marcà un punt d'inflexió en la trajectòria de Bofill. Participà en la fundació d'Acció Catalana i aconseguí d'atreure-hi bona part de les Joventuts de la Lliga. Ell com Nicolau, veia amb mals ulls l'actuació dels dirigents regionalistes que, massa sovint, abdicaven de llurs reivindicacions nacionalistes. Amb el propòsit de mantenir viu aquest ideal, nasqué Acció Catalana i Bofill en fou el primer president. Canviava, doncs, l'escenari d'activitat política i també la tribuna periodística. Des de l'estiu del 22, oferí la seva col·laboració assídua a "La Publicitat", que esdevingué ràpidament el tornaveu d'Acció Catalana.

L'arribada de la dictadura de Primo de Rivera el portà cap a l'exili. S'instal·là a París, des de 1924, aprofitant el parèntesi per concentrar-se en la creació poètica. El 1926 apareixia Ofrena rural i el 1929, Sàtires. La mort, el 1925, de la seva esposa Margarida -amb qui havia tingut tres fills- l'havia apartat de la vida pública i cercava aixopluc en el recer íntim de la poesia.

No es pogué sostreure, però, a l'efervescència política que vivia el país en començar la nova dècada: la dictadura semblava tocar a la seva fi i, en l'horitzó polític, es presagiaven canvis importants. El 1930 viatjà a Madrid, com a representant d'Acció Catalana, per tancar un pacte amb altres forces antimonàrquiques. Aquell mateix any, Acció es fusionava amb el grup de Rovira i Virgili, per fundar el Partit Catalanista Republicà, que obtingué una estrepitosa derrota a les eleccions d'abril del 31.

Aquest primer fracàs electoral, inicià un lent procés de descomposició del P.C.R., del qual Bofill n'havia de signar el darrer capítol. Les seves posicions eren cada vegada més minoritàries i, sentint-se desplaçat, optà, finalment, per la retirada. El setembre del 32 es donava de baixa del partit. L'explicació d'aquest episodi es troba, en bona part, continguda al conjunt de reflexions sobre Política catalanista, publicat el 1933. Aquell mateix any, ingressà novament als rengles de la Lliga que, després d'una reconversió interna, havia adoptat el nom de Lliga Catalana i s'incorporà al Comitè d'Acció política. Poc després, emmalaltí sobtadament i morí el 2 d'abril de 1933.

2004-06-08T16:03:19