El Sistema Solar
El Sistema Solar està format per una estrella central, el Sol, els cossos que l'acompanyen i l'espai que queda entre ells.
Hi ha nou planetes que giren al voltant del Sol: Mercuri, Venus, la Terra, Mart, Júpiter, Saturn, Urà, Neptú i Plutó. La Terra és el nostre planeta i té un satèl.lit, la Lluna. Alguns planetes tenen satèl.lits, d'altres no.
Els asteroides són roques més petites que també giren, la majoria entre Mart i Júpiter. A més, hi ha els cometes que s'apropen i s'allunyen molt del Sol.
De vegades arriba a la Terra un fragment de matèria extraterrestre. La majoria s'encenen i es desintegren quan entren a l'atmosfera. Són els meteorits.
Des de sempre els humans hem observat el cel. Fa uns 300 anys es van inventar els telescopis. Però l'autèntica exploració de l'espai no va començar fins la segona meitat del segle XX.
Des d'aleshores s'han enlairat moltíssimes naus. Els astronautes s'han passejat per la Lluna. Els vehicles amb instruments han visitat alguns planetes i han travessat el Sistema Solar. 
Més enllà, l'estrella més propera és Alfa Centauri. La seva llum triga 4,3 anys per arribar fins aquí. Ella i el Sol són només dues entre els 200 bilions d'estrelles que formen la Via Làctia, la nostra Galàxia.
Hi ha milions de galàxies que es mouen per l'espai intergalactic. Entre totes formen l'Univers, els límits del qual encarà no es coneixen. Però els astrònoms continuen investigant ...
Formació del Sistema Solar
És molt difícil precissar l'origen del nostre Sistema Solar. Els científics creuen que pot situar-se fa uns 4.600 milions d'anys, quan un inmens núvol de gas i pols es va contreure a causa de la força de la gravetat i va començar a girar a gran velocitat, probablement, degut a l'explosió d'una supernova propera.
Al centre es va acumular la major part de la matèria. La pressió era tan elevada que els àtoms van començar a partir-se, alliberant energia i formant una estrella. Al mateix temps s'anaven definint alguns remolins que, en fer-se grans, augmentaven la seva gravetat i recollien més materials a cada volta.
També hi havia moltes colissions. Milions d'objectes s'apropaven i s'unien o bé xocaven amb violència i es partien en bocins. Les trobades constructives van predominar i, en només 100 milions d'anys, va adquirir un aspecte semblant a l'actual. Després cada cos va continuar la seva pròpia evolució.
El Sol
És l'estrella més propera a la Terra i l'element més gran del Sistema Solar. Les estrelles són els únics cossos de l'Univers que emeten llum.
El Sol és també la nostra principal font d'energia, que es manifesta, sobre tot, en forma de llum i calor.
Conté més del 99% de tota la matèria del Sistema Solar. Exerceix una forta atracció gravitatòria sobre els planetes i els fa girar al seu entorn.
Es va formar fa 4.500 milions d'anys i té combustible per a 5.000 milions més. Després, començarà a fer-se més i més gran, fins convertir-se en una gegant roja. Finalment, s'enfonsarà pel seu propi pes i es convertirà en una enana blanca, que pot trigar un trilió d'anys a refredar-se.
La capa exterior és la que veiem. S'anomena fotosfera i té una temperatura d'uns 6.000 ºC, amb zones més fredes (4.000 ºC) que anomenem taques solars.
L'energia solar es crea a l'interior del Sol, on la temperatura arriba als 15 milions de graus, amb una pressió altíssima, que provoca reaccions nuclears. S'alliberen protons (nuclis d'hidrogen), que es fonen en grups de quatre per formar una partícula alfa (nucli d'heli).
Com que la partícula alfa pesa menys que els quatre protons junts, la diferència s'expulsa en forma d'energia cap a la superfície. Un gram de matèria allibera tanta energia com la combustió de 2,5 milions de litres de benzina.
El Sol també absorbeix matèria. És tan gran i té tanta força que sovint atreu els asteroides i els cometes que passen a prop. Naturalment, quan cauen al Sol, es desintegren.
El Sol (i tot el Sistema Solar) gira al voltant del centre de la Via Làctia, la nostra galàxia. Dóna una volta cada 200 milions d'anys. Ara es mou cap a la constel.lació d'Hèrcules a una velocitat de 19 Km./s.
Actualment el Sol s'estudia desde satèl.lis, com ara l'Observatori Heliosfèric i Solar (SOHO), dotats d'instruments que permeten apreciar aspectes que, fins ara, no s'havien pogut estudiar.
A més de l'observació amb telescopis convencionals, s'utilitzen: el coronògraf, que analitza la corona solar, el telescopi ultraviolat extrem, capaç de detectar el camp magnètic, i els radiotelescopis, que detecten diversos tipus de radiació que resulten imperceptibles per a l'ull humà.
Els Planetes
Són astres que giren al voltant del Sol. No tenen llum pròpia, sinó que reflecteixen la llum solar.
Els planetes tenen diversos moviments. Els més importants són el de rotació i el de translació. Pel moviment de rotació, giren sobre ells mateixos pel seu eix. Això determina la durada del dia del planeta. Pel de translació, descriuen òrbites en cercle a l'entorn del Sol. Cada òrbita és l'any del planeta. Cadascun triga un temps diferent a completar-la. Com més lluny, més temps. Giren gairebé en el mateix pla, excepte Plutó, que té l'òrbita més inclinada, excèntrica i allargada.
Forma i tamany
Els planetes tenen forma gairebé esfèrica, com una pilota una mica aplanada pels pols.
Els materials més compactes són al nucli. Els gasos, si n'hi ha, formen una atmosfera sobre la superfície. Mercuri, Venus, la Terra, Mart i Plutó són planetes terrestres, és a dir, petits i rocosos, amb densitat alta. Tenen un moviment de rotació lent, poques llunes (o cap) i forma bastant rodona. Júpiter, Saturn, Urà i Neptú, anomenats gegants gasosos, són enormes i lleugers, fets de gas i gel. Giren depressa i tenen molts satèl.lits, més abultament equatorial i anells.
Formació dels planetes
Els planetes es van formar fa uns 4.500 milions d'anys, a l'època de la formació del Sol.
En general, els materials lleugers que no es van quedar al Sol es van allunyar més que els pesats. En el núvol de gas i pols, que girava en espirals, hi havía zones més denses. La gravetat i les colissions van portar més matèria a aquestes zones i el moviment rotatori les va arrodonir. Després, els materials i les forces de cada planeta es van anar reajustant, i encara ho fan. Els planetes i tot el Sistema Solar continuen canviant d'aspecte. Lentament, però sense pauses.
Mercuri
És el planeta més proper al Sol i el segon més petit del Sistema Solar. És menor que la Terra, però més gran que la Lluna.
Si ens situessim sobre Mercuri, el Sol ens semblaria dues vegades i mitja més gran. El cel, però, el veuriem sempre negre, perquè no hi ha una atmòsfera que pugui dispersar la llum.
Els romans li van posar el nom del missatger dels déus perque es movia més ràpid que els altres planetes. Dóna la volta al Sol en meys de tres mesos.
En canvi, gira lentament sobre el seu eix, un cop cada 58 dies i mig. Abans ho feia més ràpid, però la influència del Sol l'ha anat frenant.
Quan un costat de Mercuri és de cara al Sol, arriba a temperatures superiors als 425 ºC. Les zones a l'ombra baixen fins als 170 sota zero. Els pols es mantenen sempre molt freds. Això fa pensar que hi pot haver aigua (congelada, és clar).
La superfície de Mercuri és semblant a la de la Lluna. El paisatge és ple de cràters i esquerdes, en mig de marques ocasionades pels impactes dels meteorits.
La presència de camp magnètic indica que té un nucli metàlic, parcialment líquid. La seva alta densitat, la mateixa que la Terra, fa pensar que aquest nucli ocupa gairebé la meitat del volum del planeta.
Venus
És el segon planeta del Sistema Solar i el més semblant a la Terra pel seu tamany, massa, densitat i volum. Tots dos es van formar a la mateixa època, a partir de la mateixa nebulosa.
Venus és, però, ben diferent de la Terra. No té oceans i la seva pesada atmosfera provoca un efecte hivernacle que eleva la temperatura fins als 480 ºC. És abrasador.
Els primers astrònoms pensaven que Venus eren dos cossos diferents perquè, de vegades es veu una mica abans de sortir el Sol i, d'altres, just després de la posta.
Venus gira sobre el seu eix molt lentament i en sentit contrari al dels altres planetes. El Sol surt per l'oest i es pon per l'est. El dia venussià dura més que l'any.
La superfície de Venus és relativament jove, entre 300 i 500 milions d'anys. Té amplíssimes planures, travessades per enormes rius de lava, i algunes muntanyes.
Hi ha molts volcans. El 85% del planeta està cobert per roca volcànica. La lava ha creat solcs, alguns ben llargs. N'hi ha un de 7.000 km.
També hi ha cràters dels impactes dels meteorits. Només dels grans, perquè els petits es desfan en l'espessa atmosfera.
Les fotos mostren el terreny brillant, com si fos moll. Però Venus no pot tenir aigua líquida, a causa de l'elevada temperatura. La lluentor la provoquen compostos metàl.lics.
La Terra
És el nostre planeta i l'únic habitat. Es troba a l'ecosfera, un espai que envolta el Sol i que té les condicions necessàries perquè existeixi vida.
És el més gran dels planetes rocosos. Això fa que pugui retenir sobre la superfície una capa de gasos, l'atmosfera, que dispersa la llum i absorbeix calor. De dia evita que la Terra s'escalfi massa i, de nit, que es refredi.
Set de cada deu parts de la superfície terrestre són cobertes d'aigua. Els mars i oceans també ajuden a regular la temperatura. A més, l'aigua que s'evapora forma núvols i cau en forma de pluja o neu, formant rius i llacs.
Als pols, que reben poca energia solar, l'aigua es gela i forma els casquets polars. El del sud és més gran i concentra la major reserva d'aigua dolça del planeta.
L'escorça de la Terra està formada per plaques que suren sobre el mantell, una capa de materials calents i pastosos que, de vegades, surten per una esquerda formant volcans.
La densitat i la pressió augmenten cap al centre de la Terra. Al nucli hi ha els materials més pesats, els metalls. Les elevades temperatures els mantenen en estat líquid, amb forts moviments. El nucli intern és sòlid.
Les forces internes tenen efectes a l'exterior. Quan els moviments són ràpids, originen terratrèmols. Si són lents, originen plegaments, com els que han creat les muntanyes. 
El ràpid moviment rotatori i el nucli metàl.lic generen un camp magnètic que, amb l'atmosfera, ens protegeix de les radiacions nocives del Sol i les altres estrelles.
Les estacions de l'any
L'òrbita de la Terra és elíptica: hi ha moments en què es troba més a prop del Sol i d'altres en què n'està més allunyada. A més, l'eix de rotació està una mica inclinat respecte al pla de l'òrbita.
Al cap de l'any sembla que el Sol puja i baixa. El camí aparent que fa el Sol s'anomena eclíptica, i passa sobre l'equador a l'inici de la primavera i de la tardor. Aquests punts són els equinoccis i coincideixen amb els períodes en què el dia i la nit duren igual.
Els punts de l'eclíptica més allunyats de l'equador s'anomenen solsticis, i corresponen als dies en que comencen l'hivern i l'estiu.
Prop dels solsticis, els rajos solars cauen més verticals sobre un dels dos hemisferis i l'escalfen més. És l'estiu. Mentrestant, l'altre hemisferi rep els rajos més inclinats, han de travessar més boci d'atmosfera i es refreden abans d'arribar a terra. És l'hivern
Contaminació atmosfèrica
Els astronautes tornen dels seus viatges amb una nova mentalitat que els fa sentir més respecte per la Terra i entendre millor la necessitat de cuidar-la.
Desde l'espai no es veuen les fronteres i, molt menys, els interessos econòmics, però sí alguns dels seus devastadors efectes, com la contaminació de l'atmosfera.
El 85% de l'aire és a la zona propera a la Terra, la troposfera, una finíssima capa de només 15 Km. Les capes més elevades de l'atmosfera tenen poc aire, però ens protegeixen dels rajos ultraviolats (capa d'ozó) i dels meteorits (ionosfera).
Els gasos que hem abocat a l'atmosfera l'han deixat en un estat lamentable. Les fotos que van fer els primers astronautes són molt més clares que les actuals, tot i que ara tenim aparells més sofisticats. Els humans som capaços de destruir en poc temps el que a la natura li ha costat milers d'anys crear.
La Lluna
És l'únic satèl.lit natural de la Terra i l'únic cos del Sistema Solar que podem observar en detall a ull nu o amb instruments senzills.
La Lluna reflecteix la llum solar, de manera diferent segons el lloc on es trobi. Gira al voltant de la Terra i sobre el seu eix en el mateix temps: 27 dies, 7 hores i 43 minuts. Això fa que ens presenti sempre la mateixa cara.
No té atmosfera ni aigua, per això la seva superfície no es deteriora amb el temps, si no és per l'impacte ocasional d'algun meteorit. La Lluna es considera fosilitzada.
El 20 de juliol de 1969, Neil Armstrong es va convertir en el primer home que trepitjava la Lluna, formant part de la missió Apollo XI. Els projectes lunars han recollit prop de 400 kg. de mostres que els científics analitzen.
Les Fases de la Lluna.
Com que la Lluna gira a l'entorn de la Terra, la llum del Sol li arriba desde posicions diferents, que es repeteixen en cada volta. Quan il.lumina tota la cara que veiem s'anomena lluna plena. Quan no la veiem és la lluna nova. Entre aquestes dues fases només es veu un bocí, un quart, que va creixent o minvant.
Les primeres civilitzacions ja mesuraven el temps comptant les fases de la Lluna. Una setmana és el que dura cada fase, i un mes s'aproxima a la durada de tot el cicle.
Els eclipsis
De vegades, el Sol, la Lluna i la Terra es situen formant una línia recta. Aleshores es produeixen ombres, de manera que la de la Terra cau sobre la Lluna o a l'inrevés. Són els eclipsis.
Quan la Lluna passa pel darrera i es situa a l'ombra de la Terra, es produeix un Eclipsi de Lluna (dibuix, esquerra). En canvi, quan la Lluna passa entre la Terra i el Sol, el tapa i es produeix un Eclipsi de Sol (dreta).
Si un astre arriba a ocultar totalment l'altre, l'eclipsi és total, si no, és parcial. Algunes vegades la Lluna es posa davant del Sol de manera que només n'oculta el centre. Aleshores l'eclipsi té forma anular, d'anell.
Mart
És el quart planeta del Sistema Solar. Conegut com el planeta roig pels seus tons rosats, els romans li van posar el nom del deu de la guerra.
Té una atmosfera molt fina, formada principalment per diòxid de carboni, que es congela alternativament en cadascun dels pols. Conté només un 0,03% d'aigua, mil vegades menys que la Terra. 
Els estudis demostren que Mart va tenir una atmosfera més compacta, amb núvols i precipitacions que formaven rius. Sobre la superfície s'endevinen solcs, illes i costes. 
Les grans diferències de temperatura provoquen vents forts. L'erosió del sòl ajuda a formar tempestes de pols i sorra que degraden encara més la superfície.
Abans de l'exploració espacial, es pensava que Mart podia tenir vida. Les observacions han demostrat que no en té, encara que en podria haver tingut en un passat llunyà.
En les condicions actual, Mart es esterilitzant, és a dir, no pot tenir vida. El seu sòl és sec i oxidant. A més, rep del Sol massa rajos ultraviolats.
Té dos satèl.lits, Fobos i Deimos. Són petits i giren ràpid prop del planeta. Això va dificultar el seu descobriment a través dels telescopis.
Fobos té poc més de 13 Km. pel costat més llarg. Gira a 9.380 Km. del centre, és a dir, a menys de 6.000 Km. de la superfície, cada 7 hores i mitja. Deimos és la meitat de Fobos i gira a 23.460 Km. del centre en poc més de 30 hores.
Asteroides
Són una sèrie d'objectes rocosos o metàl.lics que fan òrbites a l'entorn del Sol, la majoria en el cinturó principal, entre Mart i Júpiter.
Alguns, però, tenen òrbites que van més enllà de Saturn i d'altres s'acosten més al Sol que la Terra. Fins i tot alguns han xocat contra el nostre planeta. Quan entren a l'atmosfera a gran velocitat, s'encenen i es transformen en meteorits.
Els asteroides també s'anomenen planetes menors. El més gran és Ceres, amb 1.000 Km. de diàmetre i, després, Vesta i Pallas, amb 525. Se n'han trobat 16 que superen els 240 Km., i molts de petits. Ida, el de la foto lateral, té uns 115 Km. de punta a punta i Gaspra, el de sota, no arriba als 35.
Les naus que han navegat a través del cinturó d'asteroides han vist que és pràcticament buit i que les distàncies que separen els uns dels altres són enormes.
Els asteroides del cinturó es van formar, segons una teoria, a partir de la destrucció d'un planeta. Però havia de ser petit. Hauriem de posar 2.500 vegades junts tots els asteroides coneguts per tenir la massa de la Terra.
Hi ha una altra teoria que diu que un grup d'uns 50 es van formar amb la resta del Sistema Solar. Després, les colissions els han anat fragmentant.
Dins del cinturó hi ha llacunes, zones on no hi gira cap asteroide, a causa de la influència de Júpiter, el planeta gegant més proper.
Júpiter
És el planeta més gran del Sistema Solar, té més matèria que tots els altres planetes junts i el seu volum és mil vegades el de la Terra.
Té un tènue sistema d'anells, invisible desde la Terra. També té 16 satèl.lits. Quatre d'ells van ser descoberts per Galileu al 1610. Era la primera vegada que algú observava el cel amb un telescopi.
Júpiter té una composició semblant a la del Sol, formada per hidrogen i heli, amb petites quatitats d'amoniac, metà, vapor d'aigua i altres compostos.
Fa la rotació més ràpida entre tots els planetes i té una atmosfera complicada, amb núvols i tempestes. Per això mostra franges de diversos colors i algunes taques.
La Gran Taca Roja es una tempesta fortíssima, més gran que el diàmetre de la Terra, que dura des de fa 300 anys i provoca vents de 400 Km/h.
Els anells de Júpiter són molt més senzills que els de Saturn. Estan formats per partícules de pols llançades a l'espai quan els meteorits xoquen amb les llunes interiors.
Tant els anells com les llunes de Júpiter es mouen dins d'un enorme globus de radiació atrapat en la magnetosfera, el camp magnètic del planeta.
Aquest camp magnètic, que només arriba entre els 3 i 7 milions de km. en direcció al Sol, es projecta en direcció contrària més de 750 milions de km., fins arribar a l'òrbita de Saturn.
Les llunes de Júpiter
Fa 400 anys, Galileu va dirigir el seu telescopi casolà cap a Júpiter i va veure que l'acompanyaven tres puntets. Va continuar mirant i, quatre dies més tard, en va descobrir un altre. No podien ser estrelles, perque havia observat que giraven a l'entorn del planeta. Eren satèl.lits, i, fins aleshores, no es coneixia cap altre planeta que en tingués (tret del nostre, és clar).
Després s'han descobert 12 llunes més, totes petites, fins completar el total de 16. Les naus Voyager van estudiar i fotografiar el sistema de Júpiter al 1979. Finalment, al 1996 s'engegà un nou projecte per tal d'observar Júpiter i les seves llunes una bona temporada. El projecte, naturalment, es diu Galileu.
Ganímedes
És el satèl.lit més gran de Júpiter i també del Sistema Solar, amb 5.262 Km. de diàmetre, més gran que Plutó i que Mercuri. Gira a una distància 1.070.000 Km. del planeta en poc més de set dies. Sembla que té un nucli rocós, un mantell d'aigua gelada i una escorça de roca i gel, amb muntanyes, valls, cràters i rius de lava.
Calisto
Té un diàmetre de 4.800 km., gairebé igual que Mercuri, i gira a 1.883.000 Km. de Júpiter, cada 17 dies. És el satèl.lit amb més cràters del Sistema Solar. Està format, a parts iguals, per roca i aigua gelada. L'oceà gelat dissimula els cràters. És el que té la densitat més baixa dels quatre satèl.lits de Galileu.
Io
Io té 3.630 Km. de diàmetre i gira a 421.000 Km. de Júpiter en poc més d'un dia i mig. La seva òrbita es veu afectada pel camp magnètic de Júpiter i per la proximitat d'Europa i Ganímedes. És un món de roca amb molta activitat volcànica. La seva temperatura global és de -143ºC, però té una zona, un llac de lava, amb 17ºC.
Europa
Té 3.138 Km. de diàmetre. La seva òrbita es situa entre Io i Ganímedes, a 671.000 Km. del planeta. Fa una volta cada tres dies i mig. L'aspecte d'Europa és el d'una bola gelada amb línies marcades sobre la superfície. Probablement són fractures de l'escorça que s'han tornat a omplir d'aigua i s'han gelat.
Saturn
Saturn és el segon planeta més gran del Sistema Solar i l'únic que té anells visibles desde la Terra. Es veu clarament aplanat pels pols a causa de la ràpida rotació.
L'atmosfera és d'hidrogen, amb una mica d'heli i metà. És l'únic planeta que té una densitat menor que l'aigua. Si trobessim un oceà prou gran, Saturn suraria.
El color groguenc dels núvols té bandes d'altres colors, com Júpiter, però no tant marcades. Prop de l'equador el vent bufa a 500 Km/h.
El sistema d'anells li dóna un aspecte molt bonic. En té dos de brillants, A i B, i un més suau, el C. Entre ells hi ha obertures. La més gran és la Divisió de Cassini.
Cada anell principal està format per molts anells estrets. La seva composició és dubtosa, però sabem que contenen aigua. Podrien ser icebergs o boles de neu, barrejades amb pols.
Al 1850, l'astrònom Edouard Roche estudiava l'efecte de la gravetat dels planetes sobre els seus satèl.lits, i va calcular que, qualsevol matèria situada a menys de 2,44 vegades el radi del planeta, no es prodria aglutinar per formar un cos, i, si ja era un cos, es trencaria.
L'anell interior de Saturn, C, és a 1,28 vegades el radi, i l'anell exterior, A, a 2,27. Tots dos són dins del límit de Roche, però el seu origen encara no s'ha determinat. Amb tota la matèria que contenen es podria formar una esfera d'un tamany semblant al de la Lluna.
Les llunes de Saturn
Saturn té, oficialment, 18 satèl.lits. És el planeta que en té més. Les recents observacions a través del Telescopi Espacial Hubble (HST) i les fotos enviades pel Voyager han mostrat quatre o cinc cossos prop del planeta que podrien ser noves llunes, però encara no s'ha confirmat.
La densitat dels satèl.lits de Saturn és molt baixa i, a més, reflecteixen molta llum. Això fa pensar que la màteria més abundant és l'aigua congelada, gairebé un 70%, i la resta són roques.
Tità
És el satèl.lit més gran de Saturn i el segon del Sistema Solar, amb un diàmetre de 5.150 Km. Té una atmosfera més densa que la de la Terra, formada per nitrògen i hidrocarburs que li donen un color taronja. Gira al voltant del planeta a 1.222.000 Km., en poc menys de 16 dies.
Rea
Té 1.530 Km. de diàmetre i gira a 527.000 Km. de Saturn cada quatre dies i mig. Té un petit nucli rocós i, la resta, és un oceà d'aigua gelada, amb temperatures que van dels 174 als 220 ºC sota zero. Els cràters provocats pels impactes dels meteorits duren poc, perquè l'aigua es torna a gelar i els esborra.
Japet
És una de les llunes més estranyes. Té una densitat semblant a la de Rea, però el seu aspecte és molt diferent, perquè té una cara fosca i una altra clara. La cara fosca és, probablement, material d'un antic meteorit. El seu diàmetre és de 1.435 Km. i gira molt lluny, a 3.561.000 Km. de Saturn en 79 dies i un terç.
Dione i Tetis
Les altres dues grans llunes de Saturn tenen òrbites properes i tamanys similars. Dione, la de l'esquerra, té 1.120 Km. de diàmetre, mentre que Tetis a la dreta, en té 1.048. La primera gira a 377.000 Km. i la segona, més interior, a 295.000.
Urà
És el setè planeta des del Sol i el tercer més gran del Sistema Solar. És també el primer que es va descobrir gràcies al telescopi.
L'atmosfera d'Urà està formada per hidrogen, metà i altres hidrocarburs. El metà absorbeix la llum roja, per això reflexa els tons blaus i verds.
Urà està inclinat de manera que l'equador fa gairebé angle recte, 98 º, amb la trajectòria de l'òrbita. Això fa que en alguns moments la part més calenta, encarada al Sol, sigui un dels pols.
La seva distància al Sol és el doble que la de Saturn. És tan lluny que, des d'Urà, el Sol sembla una estrella més. Això sí, molt més brillant que les altres.
Urà, descobert per William Herschel al 1781, és visible sense telescopi. Segur que algú l'havia vist abans, però l'enorme distància el fa brillar poc i moure lent. A més, hi ha més de 5.000 estrelles més brillants que ell.
La inclinació sorprenent d'Urà provoca un efecte curiós: el seu camp magnètic s'inclina 60 º en relació a l'eix i la cua té forma de tirabuixó, a causa de la rotació del planeta. 
Al 1977 es van descobrir els 9 primers anells d'Urà. Al 1986, la visita de la nau Voyager va permetre mesurar i fotografiar els anells, i descobrir-ne dos de nous.
Els anells d'Urà són diferents dels de Júpiter i Saturn. El més exterior, Epsilon està format per roques de gel grans i té color gris. Sembla que hi ha també anells o fragments d'anells no gaire amples, d'uns 50 metres.
Neptú
És el planeta més exterior dels gegants gasosos i el primer que fou descobert gràcies a prediccions matemàtiques.
L'interior és roca fosa amb aigua, metà i amoníac líquids. L'exterior és hidrogen, heli, vapor d'aigua i metà, que li dóna el color blau.
És un planeta dinàmic, amb taques que recorden les tempestes de Júpiter. La més gran, anomenada Gran Taca Fosca, tenia un tamany similar al de la Terra, però al 1994 va desaparèixer i, després, se n'ha format una altra.
Els vents més forts de qualsevol planeta del Sistema Solar són els de Neptú. Molts d'ells bufen en sentit contrari al de rotació. Prop de la Gran Taca Fosca s'han mesurat vents de 2.000 Km/h.
La nau Voyager II es va apropar a Neptú l'any 1989 i el va fotografiar. Va descobrir sis de les vuit llunes que té i va confirmar l'existència d'anells.
Neptú té un sistema de quatre anells estrets, primets i molt tènues, difícils de distingir amb els telescopis terrestres. S'han format a partir de partícules de pols, arrencades de les llunes interiors pels impactes de meteorits petits.
A l'atmosfera de Neptú s'arriba a temperatures de 360 ºC sota zero. Els núvols, de metà congelat, canvien amb molta rapidesa. La foto de la dreta mostra els canvis que va detectar el Voyager II en un període de només 18 hores.
La distància que ens separa de Neptú es pot entendre millor amb dues dades: una nau ha de fer un viatge de dotze anys per arribar-hi i, quan hi és, els seus missatges triguen més de quatre hores per tornar a la Terra.
Les llunes de Neptú
Des de Neptú, el Sol és molt lluny, 30 vegades més que la Terra, i només sembla un puntet molt brillant. Tots els altres planetes són entre ell i el Sol, a distàncies enormes, de manera que no es veuen.
Però hi ha una cosa més. El 10 d'octubre de 1846, menys de tres setmanes després del descobriment de Neptú, l'astrònom William Lassell va descobrir que tenia un satèl.lit, i brillava més que els dos satèl.lits d'Urà coneguts fins aleshores.
Tritó
Té un diàmetre de 2.700 Km. i gira a 355.000 Km. del planeta en poc menys de 6 dies. Té dues característiques que el fan especial: és l'únic satèl.lit gran que gira en direcció contrària a la rotació del seu planeta i és l'objecte del Sistema Solar on s'ha mesurat la temperatura mitjana més freda, 235 ºC sota zero.
Plutó
És el planeta més petit i el que s'allunya més del Sol. Es va descobrir al 1930, però és tant lluny que fins ara hem tingut poca informació. És l'únic que encara no ha estat visitat per cap nau terrestre.
Generalment, Plutó és el planeta més llunyà. Però la seva òrbita és molt excèntrica i, durant 20 dels 249 anys que triga a fer-la, és més proper al Sol que Neptú.
L'òrbita de Plutó també és la més inclinada, 17 º. Per això no hi ha perill que es trobi amb Neptú. Quan les òrbites es creuen ho fan prop dels extrems de manera que, en vertical, les separa una enorme distància.
Va fer la màxima aproximació al setembre de 1989 i continuà dins l'òrbita de Neptú fins al març de 1999. Ara s'allunya i no tornarà a creuar aquesta òrbita fins al setembre del 2226.
Plutó té un satèl.lit molt especial: Caront. Té 1.172 Km. de diàmetre i és a menys de 20.000 Km. del planeta. Amb el temps, la gravetat ha frenat les seves rotacions i ara es presenten sempre la mateixa cara.
De fet, la rotació d'aquesta parella és única en el Sistema Solar. Sembla com si estessin units per una barra invissible i giressin a l'entorn d'un centre situat en la barra, més proper a Plutó, que té 7 vegades més massa que Caront.
Per la seva densitat, Plutó sembla fet de roques i gel. En canvi, el seu satèl.lit és molt més lleuger. Aquesta diferència fa pensar que es van formar separadament i, després, es van juntar.
Plutó té una fina atmosfera, formada per nitrogen, metà i monòxid de carboni, que es congela i cau sobre la superfície a mesura que s'allunya del Sol. La NASA prepara la missió Plutó Express per tal que arribi a Plutó al 2008, abans que l'atmosfera es congeli. Seran un parell de naus petites i ràpides que passaran a menys de 15.000 Km. del planeta.
Cometes
Els homes primitius ja coneixien els cometes. Els més brillants es veuen molt bé i no
s'assemblen a cap altre objecte del cel.
Semblen taques de llum, sovint borroses, que van deixant un rastre o cabellera. Això els fa atractius i els envolta de màgia i misteri.
Els cometes són cossos fràgils i petits, de forma irregular, formats per una barreja de substàncies dures i gasos congelats.
En general, l'òrbita dels cometes és molt més allargada que la dels planetes. En una punta els pot apropar molt al Sol i, en l'altra, els pot allunyar més enllà de l'òrbita de Plutó.
Quan un cometa s'acosta al Sol i s'escalfa, els gasos s'evaporen, desprenen partícules sòlides i formen la cabellera. Quan es torna a allunyar, es refreda, els gasos es gelen i la cua desapareix.
En cada passada perd matèria. Finalment, només queda el nucli rocós. Molts astrònoms creuen que hi ha asteroides que són nuclis pelats de cometes.
Hi ha cometes amb períodes orbitals curts i, d'altres, llargs. N'hi ha que no superen mai l'òrbita de Júpiter i d'altres que s'allunyen molt, fins que abandonen el Sistema Solar i ja no tornen.
La foto de l'esquerra és el cometa Kohouotek, que va passar prop de la Terra al gener de 1974. Havia estat detectat molt lluny, quan travessava l'òrbita de Júpiter.
El cometa Encke, que té l'òrbita molt curta, s'acosta cada tres anys i tres mesos. Només es veu amb un bon telescopi. En canvi, el famós Halley, que ens visita cada 76 anys, i el Rigollet, que ho fa cada 156, són encara brillants.
Meteorits
La paraula meteorit significa fenòmen del cel i descriu la llum que es produeix quan un fragment de matèria entra a l'atmosfera de la Terra i es desintegra.
La paraula meteoroide s'aplica a la pròpia partícula, sense fer referència al fenòmen que es produeix quan entra a l'atmosfera. Hi ha moltíssims meteoroides que no hi entraran mai.
Alguns dels meteorits que s'han estudiat sembla que venien de la Lluna i d'altres de Mart. La majoria, però, són fragments d'asteroides o de cometes.
També hi ha corrents de meteoroides, que s'han format per la desintegració de nuclis de cometes. Quan coincideixen amb la Terra s'origina una pluja de meteorits (o, si és molt intensa, una tempesta) que pot durar uns quants dies.
L'estudi dels meteorits revela dades interessants. Són bons exemples de la matèria primitiva del Sistema Solar, encara que en alguns casos les seves propietats han estat alterades.
El ferro que coneixien els humans abans de l'invenció de la forja provenia dels meteorits. Els minerals terrestres que contenen ferro no tenen resistència. El ferro extraterrestre ens va donar la pista de la metal.lúrgia.
Algunes catàstrofes del passat poden haver estat causades per meteorits, com l'extinció dels dinosaures del Cretaci, fa 65 milions d'anys, provocada per la caiguda d'un asteroide d'uns 10 Km. de diàmetre. O, al menys, així ho creuen alguns astrònoms.
Exploració de l'espai
Fins al segle XX, la idea de viatjar per l'espai era cosa de científics massa avançats o d'escriptorsamb molta imaginació.
El coneixement de l'espai, quan només es podia observar a ull nu, era limitat i sovint es basava més en creences màgiques o religioses que en la realitat.
A partir de l'any 1600 els estudis de Kepler, la invenció del telescopi i les observacions de Galileu van cambiar el panorama. Però, malgrat que els instruments d'observació van millorar molt, continuaven enganxats a terra. 
Des del final de la Segona Guerra Mundial, al 1945, la cursa cap a l'espai es va intensificar. Els alemanys havien perfeccionat els coets i els seus coneixements van ser fonamentals per als russos i nord-americans.
Quan es va aconseguir traspassar l'atmosfera de la Terra va començar l'era espacial, primer amb satèl.lits i sondes i, després, amb naus tripulades.
Els soviètics (ara es diu russos) van llençar el primer satèl.lit artificial, l'Sputnik I, el 4 d'octubre de 1957. Un mes després, el 3 de novembre, van enviar el primer ser viu, la gossa Laika, a bord de l'Sputnik II.
Al febrer de 1958, els Estats Units van posar en òrbita l'Explorer I, el seu primer satèl.lit. El 12 d'abril de 1961 els soviètics van aconseguir el primer vol tripulat i Yuri Gagarin va ser el primer astronauta. Poc després el nord-americà Alan B. Shepard va sortir un quart d'hora fora de la seva càpsula. Era el primer passeig espacial.
Objectiu: la Lluna
A partir de 1966 l'objectiu era la Lluna i els americans hi van arribar abans. El 21 de juliol de 1969 la càpsula Apollo XI es va quedar en òrbita lunar mentre el mòdul Eagle baixava fins la superfície. Neil Armstrong es va convertir en el primer humà que trepitjava la Lluna.
També els russos van arribar a la Lluna i, a més, a partir del 1971 van dedicar els seus esforços a construir una estació espacial. Després ho van fer els americans. Europa i Japó van crear les seves Agències del'espai i van començar a participar. L'exploració de l'espai es va convertir així en un projecte internacional.
A més dels viatges tripulats, s'han enviat a l'espai naus amb instruments que exploren el Sistema Solar: El Voyager, que ha fotografiat de prop gairebé tots el planetes; el Mars Pathfinder, que s'ha passejat per Mart; o el Hubble, un telescopi situat en òrbita i que, fora de l'atmosfera, fotografia l'univers com mai l'haviem vist.
