Un dels aspectes més sorprenents dels éssers vius és la seva enorme complexitat.
Els éssers vius tenen un gran nombre de components que, a més, estan molt ben
organitzats. Una sola cèl·lula té milers de biomolècules diferents, organitzades
en orgànuls que realitzen funcions determinades.

La probabilitat d'ajuntar aminoàcids a l'atzar i obtenir una proteïna com
l'hemoglobina és comparable a la d'asseure una mona davant un ordinador i
aconseguir que ens escrigui una frase de la cançó "Boig per tu".
Pot haver sorgit una cosa tan complexa i organitzada per mutacions a l'atzar
i selecció natural?

La solució d'aquesta paradoxa es basa en el fet que l'evolució per selecció
natural no funciona en un sol pas. A partir d'una proteïna primitiva, que
funcioni de manera bastant deficient, les mutacions que millorin lleugerament
la seva funció seran afavorides per la selecció natural fins que substitueixin
la versió anterior i es converteixin en el punt de partida de noves mutacions.
Així, per un procés de selecció acumulativa es poden aconseguir proteïnes que
funcionen o ulls que serveixen per veure.

El programa que veurem tot seguit es basa en el que Richard Dawkins va descriure
en el seu llibre "El relojero ciego". Hauràs d'entrar la frase que vulguis i tot
seguit veuràs com el programa intenta aconseguir la mateixa frase de dues
maneres diferents:
1. En la línia anomenada "mona", cada generació es formarà un seguit de lletres
a l'atzar i es comprobarà si coincideix amb la que tu has escrit.
2. En la línia anomenada "Darwin", es comença també amb una frase a l'atzar,
però cada generació aquesta frase es copiarà de manera quasi perfecta, fent un
sol error a l'atzar. Si la nova frase millora l'anterior, passarà a ser la
progenitora de les següents còpies. Si no, serà eliminada.

Què esperes que passi? Qui guanyarà la competició? En quant de temps?
