Veure, mirar, observar

“El fet simple de VEURE potser es transformarà en MIRAR ( en el qual mirar no és res més que aturar l’esguard en alguna cosa que valgui la pena); fins i tot, no se n’exclou, que una certa manera de MIRAR es converteixi en un OBSERVAR ( en la qual observar és repetir una manipulació per tornar a mirar ).” 
J. Wagensberg,  Filosofia per a un Museu de la Ciència...

En llenguatge popular, observar és ben sinònim de mirar, contemplar, ( mirar una cosa amb atenció continuada ) i no té requeriments especials, si no és una relació directa amb el sentit de la vista.
En llenguatge científic, el fet d’observar presenta unes connotacions específiques, que sovint no resulten fàcils de tenir en compte al parvulari:

•	L’observació sempre parteix de les idees prèvies de qui observa. Les preconcepcions i les creences marquen la interpretació del que percebem fins al punt que ens farà refutar com a fals allò que hem vist amb els nostres propis ulls. I a la inversa. 

•	L’observació respon a una pregunta. Per ensenyar a observar s’ha de desenvolupar la capacitat de plantejar-se problemes, de fer-se preguntes. Observar  suposa començar per admetre que hi ha coses desconegudes, que hi ha misteris. Si els nens i nenes no tenen clar quina és la finalitat de l’observació, què és el que interessa observar, possiblement no es fixin en allò que és rellevant sinó en allò anecdòtic. 

•	L’observació va més enllà d’una simple descripció (1). Descriure bé és molt important i el domini i precisió del llenguatge un pas previ necessari. Però no suficient. Una observació ha de comportar posar en pràctica activitats intel·lectuals (2) ( classificar, fer seriacions, ordenar... ) que permetin l’establiment de relacions. Observa és començar a analitzar l’objecte per distingir el que és important del que és accessori, el que és necessari del que és substituïble, l’explicable de l’explicat. S’ha d’ajudar els alumnes a descriure  les propietats característiques d’allò que observen, cosa que afavorirà  el descobriment de les relacions en funció d’un criteri.

•	L’observació no implica només la vista sinó que posa en joc tots els sentits i la realització d’activitats sobre els objectes o fenòmens. En l’observació científica, la percepció sensorial és un trampolí per establir relacions entre el saber anterior i l’objecte d’estudi. Per exemple, al relacionar les característiques observades d’un animal amb les seves necessitats, amb l’hàbitat, amb característiques semblants d’altres animals...

•	L’observació ha de tendir a l’objectivitat, ha de tendir a agafar els fets en la seva realitat impersonal, però no és fruit d’una apreciació objectiva, sinó que sempre està condicionada pels subjecte que observa. A parvulari, es tracta d’anar fent camí cap a la superació de l’egocentrisme natural de l’etapa evolutiva. Aquest camí , aquesta evolució, ha de ser orientada i treballada  pels adults, especialment a l’escola. Hem de reconduir les observacions errònies mitjançant preguntes adequades cap a observacions més correctes, tot respectant però les observacions espontànies dels nens i nenes.

•	L’observació no és constatació passiva. Portar com a ingredient motivacional un element de la natura que la mestra va descrivint mentre els alumnes es mantenen en situació passiva no deixa de ser la metodologia de la lliçó magistral, lleugerament disfressada amb un element motivador. No hi ha activitat científica si no hi ha desenvolupament del pensament.

•	L’observació  només val com a tècnica pedagògica si és capaç de provocar la sorpresa, l’estranyesa, l’explicació. Prové normalment, d’una decisió de recerca nascuda d’una necessitat de comprendre o d’explicar pel fet de quedar-se sobtat 

I una altra diferència fonamental: el científic observa per comprendre, els nens i nenes sovint a l’escola observen com a pas previ per a una activitat de llengua o de plàstica.. L’expressió i el dibuix són instruments de comunicació i anàlisi a la mesura del nen, que ens haurien de servir per a entendre els models que sostenen per a explicar un fenomen en concret, però explicar amb precisió com és un animal o dibuixar allò que hem vist no hauria de ser la finalitat de l’observació.

Montserrat Pedreira
Parvulista
Gener 2001

(1)
Una sortida per observar la natura no hauria de quedar reduïda a donar nom al que anem veient. Cal conèixer els noms dels elements naturals, però hem d’anar més enllà en la recerca de similituds, diferències, relació de les característiques amb les maneres de viure, les funcions.... Hauríem de sortir de l’escola amb alguna pregunta al cap o trobar en la mateixa excursió algun interès, alguna curiositat per satisfer, que porti als nens i nenes a imaginar relacions a partir de la constatació ( què hi ha ? com és? per què ? ) perquè si no, tornarem havent recitat uns quants noms de plantes i arbres que els nostres nens i nenes oblidaran amb rapidesa perquè és molt difícil ser un “escoltador” atent amb tant estímuls interessants  al voltant com trobem a l’exterior.
La proposta dels forats
Jugar a buscar forats en l’entorn dóna peu a fer moltes relacions interessants: veieu algun forat, on els trobem, qui els fa, com els deu fer, per què els deu fer, ens els podem endur,...

(2)

Xarxa de les activitats d’investigació

OBSERVAR, MANIPULAR, DESCRIURE, COMUNICAR

COMPARAR

ORDENAR

MESURAR

CORRELACIONAR

FORMULAR HIPÒTESI O EXPLICACIONS

Observar, manipular, descriure i comunicar són les primeres activitats d’investigació i han de tenir la finalitat d’extreure propietats del que s’ha observat i manipulat.
D’entre les propietats extretes n’hi ha algunes que és possible comparar.
Els objectes comparats es poden ordenar.
Per obtenir una quantificació de les propietats cal mesurar, que no és un procediment que té finalitat per si mateix, sinó que té significat en correlacionar entre elles les magnituds.
És possible passar de la fase d’observar oi de comparar a correlacionar, saltant-se la fase de mesura.
La correlació permet fixar l’atenció en les magnituds en joc, permet formular hipòtesi, donar explicacions, preveure un repetició del fenomen en condicions anàlogues, ...

Extret de:
IRRSAE Piemont( 1994); Coneixement del medi natural. Vic: Innovació curricular i escola / Eumo editorial.